Vi är i Paris i december 1895.
För fem år sen flög Clément Aders Éole en kort sträcka.
För en månad sen åkte ett tåg in i fönstret på tågstationen Montparnasse.
Alfred Dreyfus anklagades för spioneri -
- och president Félix Faure skickade trupper till Madagaskar.
Om tre år ska Louis Renault konstruera sin första bil.
Och i kväll, på Théâtre de la Renaissance -
- ska den gigantiska, storslagna Sarah Bernhardt -
- tolka ett drama på vers av en ung, okänd poet -
- i "Prinsessan från Fjärran".
"Ja, i mina stora trädgårdar"
"blekt upplysta av månens ljus"
"hör jag mellan myrtenträden brisen mumla"
"Jag seglar på det blågröna och stilla vattnet vid Sirt och tumlar"
"gör min ståtliga galär med sina utsmyckade skrov..."
Det går bra, eller hur?
Ska vi gå?
"Och lutans klang som plektrumet framkalla"
"Jag flyga skall, på dikten tralla"
- Gud, så utdraget! - Och på vers.
- Som Musset när han är som sämst. - Vem är författaren?
Edmond Rostand. En ung, misslyckad poet.
- Ung? - Knappt poet heller.
Edmond! Bravo, älskling.
- Tyckte du om det? - Väldigt mycket. Det hade...
- Det hade det. - Herr Rostand!
Jag ska lägga Maurice. Kom inte för sent. Det kommer att gå bra, ska du se.
- Chefen? - Ett fiasko. Det är ett fiasko.
Gästerna gick. Vi lägger ner efter en vecka. Jag bad er skriva en komedi.
Dessa verser! Dessa verser!
Det kostar en franc. Det är det värt, herrn.
Häpnadsväckande. Det är häpnadsväckande!
Var har du varit?
Pjäsen är ett fiasko. Jag är en misslyckad poet.
Men om tio år finns ändå inga teatrar.
Bara projektionssalar för rörliga bilder. Det behövs ett kortare namn.
- Har du druckit? - Du vet att jag inte dricker.
Hur ska vi betala hyran, Rosemonde?
Paris är världens dyraste stad att ha barn i.
Men också den vackraste.
Hur ska vi klara oss? Jag ger dig lite örtte.
Du sätter dig vid ditt skrivbord, fattar pennan och skriver ett mästerverk.
Dags att arbeta, min poet.
TVÅ ÅR SENARE
Mamma! Jean är vaken.
Jag går ner till specerihandlaren.
Jag har 20 franc någonstans... Jag lånade ut dem till Léo.
Jag ska träffa honom i kväll.
- Jag får be om kredit. Igen! - Inspirationen kommer.
- Sarah! - Rachel!
- Rosemonde. - Så var det. Är poeten här?
- Var inte ni i Amerika? - Jag åker igen i morgon. -Edmond?
- Sarah är här! - Min älskade poet!
Sarah, jag har en pjäs åt er. Ni blir fantastisk som...
- ...Napoleon II. - Jag hinner inte tyvärr.
Jag kommer inte för mig själv. Jag vill se hur det går för min käre poet.
Och jag kommer för den store Coquelin.
Han söker alltid pjäser. Han är ett kakmonster.
Han älskade "Prinsessan från Fjärran".
Nu förenar jag två genier!
- Har du något åt honom? - Självklart.
Utmärkt. Du har en bokad plats i "Thermidor" där han är med.
Ni ses i pausen i eftermiddag. Imponera på honom! -Adjö, Roseline.
Monde. Rosemonde.
- Jag hinner inte till i eftermiddag. - Tänk på våra skulder.
Hur ska jag hitta på något på 2 timmar?
Jag vet inte. Improvisera.
Offrens familjer kräver ersättning!
Nå? Kommer det något rödvin?
Tålamodet lindrar alla obotliga plågor, min vän.
Se där! En neger som kan tala.
Jag måste ha hört fel. Hörseln spelar mig spratt ibland.
Jag kallar en spade för spade och en neger för neger.
Neger? Är det allt?
Det var lite kort, herrn.
Som geograf hade ni sagt afrikan, västindier, kreol.
Som konstnär: kastanjebrun, färgad eller bara svart.
Då hade ni varit måttfull, haft stil och ett vokabulär värdigt mina gäster.
Men eftersom så inte är fallet tvingas jag att slänga ut er.
- Vem tror han att han är?! - Det står där, om du kan läsa.
Vinet måste drickas upp. Vem vill ha?
"Det var lite kort..."
"Det var lite kort, unge man."
- Är herrn pennfäktare? - Ja. Jag ska skriva en roll åt Coquelin.
- Det var värst. - Jag ska träffa honom om en timme.
- Vad för roll? - En stor historisk.
- På vers. Jag kan inte skriva prosa. - Är herrn poet?
En redan misslyckad poet. Om en timme dessutom fördömd.
Följ med mig.
Skriv om en hånad poet. Karaktär?
Kvick, som ni. Otursförföljd, som jag.
Storartad i nederlag, magnifik i motgång. Med ett ord...
- En fransman. Tidsperiod? - Kanske 1600-tal.
1600-tal? En aristokrat? En prins?
Nej, en soldat. En musketör. Är alla böcker era?
Min adoptivfar lämnade två saker av vikt, det där kaféet och inbunden dikt.
- Ni rimmar ju! Vem är ni, herrn? - Jag heter Honoré, som kaféet.
- En musketör. d'Artagnan? - För vacker.
Han måste vara ful. Kanske vanställd.
Men vacker genom sina handlingar?
Nu vet jag! Hercule de Savinien...
Cyrano de Bergerac!
Och lyft!
Tio minuter! Vi fortsätter om tio minuter!
Herrn! Jag ska träffa Coquelin. Jag är författare.
Fem minuter! -Fröken Cayolle, högre! Ni hörs inte på översta raden.
Fem minuter! -Har ni bestämt möte? Den senaste rev han i stycken.
- Herr Coquelin? - Vad är det?!
- Jag kanske tog fel. - In med er!
Ursäkta, mina herrar. Men jag har ett viktigt möte med herrn.
- Kom in! Slå er ner. - Vi går, Coq.
- Glöm oss inte. Vi glömmer inte dig. - Jag har pengarna i morgon.
- Gratulerar till pjäsen! - Marcel, kom nu.
- Finansiärer. Tiderna är hårda. - Det är ju fullsatt.
- Av inbjudna, ja. Vem är ni? - Edmond Rostand.
- Coquelin. Constant. - Jag har skrivit...
"Prinsessan från Fjärran". Fjärde akten är för lång. Alltför påkostad.
Den är nedslående. Skriv komedier, som Feydeau.
"Störst är kärlek som ej får svar"
"Man älskar trots att kärleken inte besvarad var"
- Ni minns den. - Jag minns alltid det som är vackert.
- Två minuter, Coquelin. - Är er pjäs en komedi? Tragedi?
Tragedi.
- Komedi. - Bra! Titeln?
"Hercule". "Savinien". "Cyrano"?
"Cyrano de Bergerac".
- Min roll? - Cyrano.
En poet. Skicklig duellant. Men ful.
- Ful? - Inte direkt ful, men han har...
...en stor...
...näsa.
- En stor näsa? - Ja.
En enorm näsa, en utväxt...
- Är det här texten? - Pjäsen är inte skriven än.
"Det är lite kort. Variera ordvalet, och tonen. Så här, till exempel:"
"Så här, till exempel."
"Kraftfullt: Om jag en sådan näsa hade, jag skulle skära av saken!"
- Staken. - Coquelin, ridån går upp.
Jag kommer. - Var det allt?
"Beskrivande: Den är ett berg. En topp. En udde."
- "En udde? Vad säger jag? En halvö!" - Fortsätt!
"Behagligt: Älskar ni då dessa fåglar små" -
- "så mycket att ni ger dem en pinne att sitta på?"
- Pompös. - Pompös...
"Pompös: Ingen vind kan som i er, o, majestätiska näsa" -
- "som en ilsken mistral väsa."
Mistral? Cyrano kan då verkligen fräsa!
Gascognaren är stolt. En kämpe med ett stort hjärta.
Jag kommer! - Dramatisk?
"Som Röda havet när det blöder."
- Beundrande? - "Rena skylten för parfymörn!"
Lyrisk?
"Är ni en trumpetsnäcka?"
- Naiv. - "När får man besöka minnesmärket?"
- Militärisk. - "Sikta på kavalleriet!"
Användbar.
"Lägger ni den i ett lotteri är den första pris."
- Herr Coquelin! - Akt I: presentera rollfigurerna.
Akt II: Intrigen tätnar. Akt III: Lyckligt slut.
Tavernier! Det var då en riktig affär!
Tre akter?
- För Coquelin? Fantastiskt! - Det är hemskt.
Du är okänd och har misslyckats. Champagne!
Vissa känner till mig, om än inte många.
Om vi ska dricka champagne, betalar du.
Ingen champagne i så fall.
Ert bord, mina herrar.
- Jag får väl en roll som stilig dumbom? - Det finns ingen pjäs.
- Vad är det här för ställe? - God kväll, mina herrar!
- Vad vill ni ha? - En absint.
Örtte. Jag dricker inte alkohol.
En absint och en örtte.
Jag har också goda nyheter. Jag är kär på riktigt.
- En påkläderska, vacker som vinden. - Mistralvinden.
Jag bjöd ut henne, men hon ville ta med en väninna.
- När ska ni träffas? - I kväll.
- Nej, Léo! - Väninnan har glasögon och kan läsa.
Ni kan ha härligt tråkiga samtal.
- Jag är gift och ska skriva en pjäs! - Gör det för min och kärlekens skull.
Kalla mig inte Edmond. Om Rosemonde får veta att jag träffar kvinnor...
Säg Dorante, Valère och Arnolphe.
God kväll, damer! - Jeanne, Jacqueline.
- Här är min vän Georges. - Som Feydeau!
- Det är han. - Han retar dig, Jacqueline.
Ni är som gjorda för varandra.
Jacqueline, tycker ni om teater?
Nej. Jag föredrar musik. Möjligen komedier.
Hon hatar allt jag älskar: poesi, dikter.
- Är ni romantiker? - Jag föddes ett halvsekel för sent.
Jag hade velat vara skådespelare 1850 och spelat Marianne, -
- Marguerite Gautier.
Jag ryser! Kvinnliga tragedi-stereotyper.
Jag nöjer mig med att klä dem. - Du har tur som får beträda tiljorna.
Just nu beträder jag mest gatstenar.
- Moderna pjäser, då? - Ibsen, Strindberg - urtråkiga!
André Antoine är ännu värre! Det finns bara en dramatiker jag gillar, en poet.
- Har ni hört talas om Edmond Rostand? - Lite.
- Han skriver väl lite högtravande? - Ja. Det är det jag säger till henne.
Högtravande? Det är fantastiskt. "De vackraste ögonen är de med tårar."
- Kan ni texterna? - Utantill. Jag vill träffa honom.
Han är säkert stilig och lång med guldlockar i pannan.
Han lär visst se ut just så.
Vem är det?
- När man talar om trollen. - Courteline och Feydeau.
Feydeau får inte se mig. Jag är med i "Kalkontuppen".
- Den älskade jag. - Jag borde vara där.
Varsågod. För det ni ska dricka. Jag insisterar. På återseende.
- Jag hade fel. Du har en beundrarinna. - Edmond Rostand!
- Léonidas Volny! - Georges...
Rostand, mamma Sarahs skyddsling!
Med sina misslyckanden och gamla svulstiga verser.
- När skrev han sin senaste pjäs? - När Volny spelade sin senaste roll.
Är det så länge sen?
- Hälsa din fru från mig, Edmond. - Din egen har väl inte kommit hem än?
Sätt upp notan på herr Feydeaus konto. Det är en vän.
Champagne!
- Adjö, Léo. - På återseende.
- Succén har stigit dem åt huvudet. - De lyckas, har talang och pengar.
- Det är lätt att skriva komedi på prosa. - Ja. Men inte att göra succé.
Du är inte vemsomhelst. Du är min blivande frus favoritpoet.
Jag kommer. Jag kommer!
- Den franska nationalscenen! - Vad är klockan?
Min återkomst ska ha stora namn, påkostad kostym... Hon är kvart i åtta.
- Coquelin! I mitt hem? - Ja.
- Er höga röst väcker mina barn. - Ursäkta, jag ska gå.
Klockan fem läser vi akt I. Har ni avslutat den?
Vi ses snart.
Jag har inte ens börjat.
- Edmond! - Ni är tidig.
Léonidas Volny. - Constant Coquelin.
- Känner ni varandra? - Léo känner mina skådespelerskor.
Här är min son Jean. Ni såg honom i "Thermidor".
Skriv en stor roll åt honom. Han ska vara med i alla akter.
Vad gäller pjäsen... Jag har bara skrivit några rader.
- Coquelin? - Clarétie!
- Teaterchefen. En nära vän. - Pjäsen, då?
Oroa er inte. Jag läser några utdrag, berättar handlingen och pratar på.
- Seså. - Clarétie!
- Vad har du berättat? - Inget.
- Jean, spelar du fortfarande teater? - Ja.
- Vill du inte göra något annat? - Jo. Ha ett bageri.
- Men det vill inte pappa. - Synd på den franska teatern.
Ni är bara en dammig historiker som klänger er fast här.
- Jag ska krossa er, Coquelin. - Kälkborgare! Bakåtsträvare!
Monarkist!
- Gick det bra? - Fiasko, mina barn.
Han är sur för att jag lämnade teatern och vill bannlysa mig från andra scener.
- Vad sa han om pjäsen? - Det finns ingen historia.
Det lilla han fick höra ansåg han uselt.
Strunta i det. Pjäsen blir bra. Skriv den bara. Scenen kallar!
- Kom, Jean. - Ja, pappa!
"Skriv den bara."
Arbetet börjar. Cyrano är en poet. Han vet hur man kämpar och han är...
- Lycklig? - Då skulle det inte finnas en historia.
- Ledsen. - Ja. Varför? För att han är...
- Sjuk? - Av kärlek.
Han är kär i en kvinna. Men hon är inte kär i honom, för att hon...
- Inte vet om det. - Bra! Varför berättar han inte?
- Han vågar inte. - För att han är ful.
Bakom skrävlaren finns en känslig själ. Bra! Vad händer sen?
- När kommer min rollfigur in? - Varför en sån stor folksamling?
Kan det bero på "Kalkontuppen", Georges Feydeaus stora succé?
Tack för att ni lämnade notan. Ni borde ha tagit champagne i stället för örtte.
Trevlig kväll, George. Och gratulerar.
Jag vet var din fru är. Hon hälsade.
- Det där var inte så elegant gjort. - Stil är din avdelning, inte min.
Jeanne!
- Vad jag har saknat dig. - Min herre...
Så säger man till min far. Jag är Léo. En kyss?
Seså, mina skönheter! Åter till arbetet.
- Seså, mina små honungsbin. - God afton, herrn.
- God afton. - God afton.
Seså! Dags att sy och laga.
Hon är romantisk, men du gör henne till en varietéartist. Låt henne drömma.
- Säg vackra saker. Prova med vers. - Hur ska jag improvisera på vers?
"God kväll, min kära, jag från hemmet rymt för att av er få en skymt."
Jag är skådespelare och använder andras ord.
Där är hon.
Vad ska jag göra?
Kalla på henne. Jag ska hjälpa dig.
- Jeanne! - Jaså, är det ni?
- Jag vill tala med dig. - Ni är för fräck. Gå iväg.
Om mina ord tvekar...
...är det för att det är natt.
Jag förstår inte sambandet.
I denna skugga, trevande...
...söker de ert öra.
- Det rimmar ju inte! - Mina det inte alls störa.
De hittar genast sin väg.
Åh...
Åh!
Det är inte konstigt.
För till mitt hjärta flyger ert varje ord.
Mitt hjärta är stort och ert öra så nätt.
Och era ord från er faller.
De faller så lätt, medan minas väg upp tar längre tid.
Era senaste ord har lärt sig att klättra emellertid.
- Léo? - När de har övat de fått vanan in.
Jag talar från en position högre än din.
Förvisso. Ni dödar mig om höjden är så rejäl -
- och ni släpper ett hårt ord mot min själ.
- Jag går ner! - Nej.
- Klättra upp! - Nej.
Låt oss njuta av att tala så här utan att ses.
- Utan att ses? - Det är underbart.
Vi vet knappt vem den andra är. Jag är bara en skugga, ni ljuset.
- Edmond! - Lita på mig.
Mina ord har aldrig varit så ärliga som nu.
- Varför då? - Jag talade genom...
Genom?
...svindeln man känner i er närhet.
I kväll känns det som om jag talar med er för första gången.
- Det är sant. Ni talar med en ny röst. - Ja, ny!
För i nattens skydd törs jag äntligen vara mig själv.
- Nu blir jag brydd. Var var jag...? - Om vår stund är här, vad säger ni?
Allt det, allt det... som kommer till mig.
Jag kastar orden i knippen mot er.
Jag älskar er! Jag kan knappt andas. Det är för mycket.
Ert namn är i mitt hjärta. Det kallar, jag springer.
När min själ skälver, skakar bjällran och ert namn med ljuvlig klang ringer.
Ja. Kärleken har gjort mig berusad.
Låt döden komma. Det är jag som har förgiftat er. Jag begär bara en sak...
En kyss!
- Du går för fort fram. - Tvärtom.
Det är sant, jag vet att jag är framfusig.
- Ni insisterar inte? - Jo, men inte för mycket.
Bevilja mig inte kyssen. - Tyst, Léo!
- Vad säger ni? - Jag grälade på mig själv: "Tyst, Léo."
Kyss mig! Kom upp! Kyss mig.
Du ser. Jag går upp!
Jeanne?
Jeanne!
Åh, herregud!
Léo! Lever ni?
- Knappt. - Jag åker på turné i morgon. Repa er.
- Jag ska försöka. - Var mig trogen! Och skriv!
Det lovar jag er. - Léo, min pjäs...
- Edmond, min rygg... - Jag har pjäsen nu!
Cyrano och Christian älskar samma kvinna.
- Vem är Christian? - Du!
Cyrano är intelligent, men ful. Christian är vacker, men dum.
- Det är jag på pricken. - Cyrano erbjuder Christian...
- Att massera hans rygg. - Att hjälpa honom att erövra Roxane.
En balkong. Natt. Vers. Tredje akten!
- De två första, då? Vart ska du? - Söka upp Coquelin.
Herr Coquelin? Jag ska berätta om pjäsen.
Edmond! Kom hit.
Vacker, eller hur? Nedbränd två gånger, men uppbyggd igen. Upplyst med el.
Ja, salongen är fantastisk.
"Thermidor" läggs ner om en vecka.
Jag hyrde Porte Saint-Martin ett år.
Den 1 januari lämnar jag tillbaka nycklarna.
- Om jag inte får en succé i år. - Det är den 5 december i dag.
Därför ska ni skynda er att avsluta "Cyrano".
- Vi kan inte göra "Cyrano" på 3 veckor. - Molière satte upp "Tartuffe" på en.
- Pjäsen är inte skriven. - Ni skulle ju berätta den nu.
- Här går in 1 000. - 1 050.
- Pengar till kostym och repetitioner? - Repetitioner? Vilken befängd idé!
Coq, har du det vi kommit för?
Mina herrar, jag är skyldig er pengar. Jag ska ge er en succé.
Edmond Rostands nästa pjäs. Där är författaren. Ett geni.
- Det blir en succé. - Som "Thermidor"?
- Den skrevs inte av Edmond Rostand. - Nej, inte Rostand! Det blir ett fiasko.
"Cyrano" får premiär till julen.
- Tänk er hundra personer på scenen. - Hundra?
Tusen betalande i salongen. Jag ser framför mig hur pengarna rullar in.
Jag gör er en tjänst, mina vänner.
- Kan vi åtminstone få läsa pjäsen? - Repetitionerna börjar i morgon bitti.
- Pjäsen är inte skriven. - Det är sant. Skriv den.
Edmond! Jag har skrivit ett brev till Jeanne. Säg vad du tycker.
Vi repeterar i morgon. Jag har inte skrivit en rad.
Tänk inte på vad du skriver. Skriv vad du tänker.
- En filosof. - Från baren.
- Fem minuter? Sen hjälper jag dig. - Hur ska du kunna hjälpa mig?
Nej! "Jeanne, Jeanne! Jag älskar dig, jag älskar dig."
- Har du börjat stamma? - Jag känner kärleken.
- Vad ska jag skriva? - Jag vet inte.
Skriv: "Jeanne... Ljuvliga Jeanne, förförande Jeanne."
"För andra dödliga ni är en dödlig fara."
"En naturens snara där rosenbuskens roll..."
Ja?
"...är att upplåta Amor ett bakhåll."
Inte illa alls.
Edmond?
- Edmond? - Rose, jag skriver.
- Jag ser det. - Väckte jag dig? Jag ska skriva tystare.
Edmond, har du träffat nån?
Ja. Jag har mött inspirationen.
CYRANO DE BERGERAC AKT I
Vi äter inte på teatern. Vi röker inte på teatern.
Och framför allt ser vi upp för falluckan som inte går att stänga.
Om ni ramlar ner där, kan ni skada er.
Mina vänner, jag heter Constant Coquelin. Ni känner mig.
- Vi ska skapa ett mästerverk. - Som vanligt.
Författaren: Edmond Rostand. Ett geni.
Som vanligt.
- Hur gammal är han? - 29...
37! Han har skrivit under pseudonymer.
Vilka då?
- Här är första akten. - Bara första?
De andra kommer snart.
En oskriven pjäs. Premiär om 3 veckor?
Jag har sett liknande. Jag minns 1862, i Montbéliard...
Våra finansiärer!
Vad kostar alla de här personerna oss?
Mindre än ni satsar.
- Det är på vers! - Det går aldrig.
Rollbesättningen: Som Christian hade jag tänkt mig Jean.
Christian är en romantisk förste älskare. Jean är inte så...
- Vill du spela romantisk förste älskare? - Egentligen inte.
de Guiche, greven som är Cyranos fiende.
- Nej! Är ni säker? - Ja.
de Guiche blir bra. Och Christian gör Volny.
- Lite förutsägbart, men visst. - Rollen är din.
- Brevet till Jeanne, då? - Det är bäst att inte skicka det.
- Jaså? - Spela stolt, så kommer hon till dig.
Edmond, i första akten fattas det lite rumpor.
Rumpor. Stjärtar.
Kvinnor! Finns det inga kvinnor i er pjäs?
Det finns en. Hon kommer i akt II, och är värd att vänta på.
- Det blir Maria. - Snarare Roxane.
Maria Legault spelar Roxane.
Roxane är en ung och vacker tjugoåring.
- Skådespelerskor är evigt unga. - Hon är minst 40.
- 45. Och nyckfull. - Hon är inte ens vacker.
- Varför ska hon vara Roxane? - Det är vår sak.
Får hon inte spela Roxane, drar vi oss ur. Då har Coquelin ingen teater.
Ni förlorar er pjäs och alla har ödslat tid.
- Varför Maria Legault? - Båda säger sig vara hennes sons far.
Får producenter bestämma aktris utifrån att hon varit deras älskarinna?
Är hon sympatisk?
Nej! Nej! Nej! Och nej!
- Rollen är fantastisk. - Den blir det.
Om Angel och Marcel Fleury är producenter spelar jag inte.
- Jag vill inte se dem. - För vår vänskaps skull, jag ber.
Nu skriver ni bara en fin roll åt henne.
Edmond! Det kom ett brev till Léo.
"Léonidas Volny, hos Edmond Rostand."
- Han har ingen adress. - Det är parfymerat.
- Léo är en kvinnokarl. - Sen när skriver han?
Jag har lärt honom. Får jag vara i fred?
Ursäkta mig, herrn! Ska jag stänga dörren?
- Örtte? - Nej tack.
Vad spirituell hon är.
Kära Roxane...
Jeanne.
- Ja! - Om det är Coquelin, dödar jag honom.
- Vilken överraskning. - Jag ska döda honom!
Hur länge sover ni egentligen? Ni har väl skrivit en akt åtminstone?
Vad är det här? Ett kärleksbrev!
- Till vem? - Ingen. Eller Cyrano.
Det är ett kärleksbrev mellan Roxane och Christian, och Cyrano.
Mellan Cyrano och Christian, och Roxane.
- Jeanne? - Jag vet inte vad hon ska heta än.
- Vi läser det här för Maria. - Perfekt.
Ett så fint brev! Men skriv in en duellscen också.
- Vad för scen? - En duell. Jag fäktade som ung.
- Får jag fråga en sak? - Visst.
Föreställ er att Cyrano är gift.
- Är han det? - Nej. Men tänk er att han är det.
Han hjälper Léo... Christian att uppvakta Roxane genom brev.
- Vill han att Christian ska ta hans fru? - Nej. Han är inte gift med Roxane.
- Han är inte gift, alltså? - Jo. Men inte med Roxane.
Är han respektlös mot sin fru om han skriver till Roxane?
- Är hans fru söt? - Vems?
Cyranos.
- Hon måste vara söt. - Jag frågade bara om...
Min påkläderska ska följa mig överallt. Däremot inte de där korsikanerna.
Jag vill ha den största logen.
- Jag vill ha två förresten. - Naturligtvis.
Jag skriver på ett kontrakt för en enda föreställning.
- Enbart en. - Något mer?
"Men först vill jag tacka er."
"För mot denna högfärdiga sprätt ni en riktig duell har gett."
- "Han som en herre kär i mig..." - "de Guiche?"
- "...ville att jag tog som make." - "Med postisch."
Cyrano, jag väntar på scen.
Så länge ni skriver vers av den kalibern, behåll er Roxane.
Er Jeanne, er Roxane, er musa!
"Jag därför stred, ej heller föga" -
- "inte för min fula näsa, men för ert vackra öga."
Nu repeterar vi!
- Poeten! Vad önskas? - Örtte, utan socker.
- Hur går det med pjäsen? - Nu ser jag dess väsen.
Jeanne, förlåt för alla dagar utan brev. Ni förtjänar att förr jag skrev.
För att ett ordentligt straff jag ska få -
- skriver jag nu inte en gång om dagen, utan två.
- Rum 14. - Ska bli, herrn.
Mitt hjärta inför ert blott kan ropa...
"...men om kyssar i ord kunde hopas och ni läser mina ord med läpparna..."
Vad vackert. Ska du svara honom?
Det har kommit brev. Till Léo!
- Han väntar nog på det. - Från vem?
Det vet väl inte jag.
- Ska jag inte skriva? Skicka blommor? - Nej. Lita på mig.
- Akt II! - Redan?
Cyrano förstår att Roxane älskar Christian.
Han lovar övervaka kadetten.
- Duellerar han för att skydda honom? - Nej.
Men Christian erkänner sin valhänthet inför kvinnor, så Cyrano hjälper honom.
"Du ska repetera de ord jag lär dig varje dag."
"Du vill känna från min läderväst under ditt broderi din kära i ett slag."
"Vad föreslår du?"
"Roxane ska nog inte bli besviken om vi blir två vänner i viken."
- Edmond, jag har bara 39 repliker. - Det är för lite.
Säg till herrarna att om jag vill höra en korsikansk stämsång, säger jag till.
Edmond? Vart gick han?
Till bordet längst in örtte som sjuder. Huset bjuder. Pennfäktaren fäktas!
- Akt III! Balkongscenen. - Redan?
- Då måste vi bygga en balkong. - Ja. Roxanes balkong.
Tack vare Cyrano får Christian både kyssar och giftermål.
- Och min duell? - Det blir ingen duell.
Maria! Roxane har många repliker.
För många. Hur ska jag komma ihåg alla?
- Blir det ingen duell? - Nej. Pjäsen är ju slut.
Det är sant. Och vi håller tidsschemat. - Nu repeterar vi.
Ja! Pjäsen är klar.
- Nu är jag här! - Jag sliter för att skriva din roll.
Jag vet att jag är sen. Men hon har svarat och skrivit till teatern.
- Är det till dig? - "Léonidas Volny, Porte Saint-Martin."
"Jag väntar. Överraska mig." Hon älskar mig! Du hade rätt.
Hon är i Issoudun. Jag åker dit. Jag kommer i morgon!
Ser jag fel, eller är det Volny som går utan att ha tagit ett enda steg på scen?
Ursäkta mig.
- Tåget till Issoudun, tack. - Det gick just. Nästa går om tre timmar.
Ni tar tåget till Orléans, sen lokaltåg till Châteauroux.
Sen tar ni det statliga tåget till Bourges. Därifrån tar ni spårvagnen.
Eller ta en droska som går direkt.
Nästa!
Étampes, Pithiviers, Orléans, Vierzon, Issoudun, Montluçon, Limoges.
- Åker ni direkt till Issoudun? - Jajamänsan. Det tar sex timmar.
Issoudun Sex timmar senare
Jeanne Dalcys rum. Hon är här med "Kalkontuppen".
- Och ni är...? - Väntad.
- Rum 8. - Tack!
Jeanne Dalcys rum, tack. Hon är här med "Kalkontuppen".
Och ni är...?
Jag är... Jag är Georges.
- Feydeau? Herr Feydeau? - Det stämmer.
George Feydeau?! Jag älskar era pjäser!
Jag har sett alla! "Doktorn klipper till", "Förlovningen".
Och den med hotellet. "Spökhotellet"!
"Madame Paillardin! Ert te är klart!" Gud, vad jag skrattade!
Förlåt. Rum 8, tre trappor. Får jag be om er autograf?
- Självklart. Hur var namnet? - Hippolyte.
Min fru blir överlycklig.
- Léo, vänta! - Vad gör du här?
- Har du följt mig hit? - Hon är inte bra för dig.
- Hon är vacker, smart och älskar mig. - Hon älskar dig inte.
- Däremot en annan Léo på teatern? - Nja... Det är komplicerat.
Du är komplicerad. Jag är en enkel man.
- Vem är det? - Jag, Léo!
God afton.
Jag visste att ni skulle komma. Min rumskamrat kommer snart.
- Men varför så...? - Det vet ni.
- Ni borde skriva romaner och pjäser. - Varför?
- Ni har en helt unik talang. - Tack. Vilken talang syftar ni på?
- Vad sa ni? - Inget.
"Den stund kommer oundvikligen -
- då vart välavvägt ord får våra ögon att tåras."
- Vad sa ni? - Ni skrev så.
- Jag? - Ni skrev väl breven?
- Jo då. Jag har skrivit mycket. - Varje dag. Två brev.
Så spirituella och glödande!
Jag måste be dig om ursäkt. För att ha älskat dig för enbart din skönhet.
Under balkongen sa du så vackra ord.
Din skönhet grep mig och din själ fängslade mig. Jag älskade båda.
- Och nu? - Nu?
Sen breven älskar jag bara din själ. Och om din skönhet försvann...
- Skulle du ändå älska mig? - Ja! Ful.
- Sa jag något jag inte borde? - Tvärtom. Men jag borde gå.
Stanna! Jag sa bara att jag älskar ditt geni.
Med risk för att göra dig besviken, så måste jag tala med mitt geni.
Vad menar du? Léo!
Jeanne Dalcys rum, tack. Hon är med i "Kalkontuppen".
- Och ni är...? - Georges Feydeau, författaren.
Ni är inte Georges Feydeau.
Jag är Georges Feydeau.
- Det här är ett respektabelt hotell. - Jag är respektabel.
- Jag vet inte vem ni är. - Georges Feydeau.
- Ni är inte Georges Feydeau! - Det är jag visst.
- Vilken idioti! Jag är Georges Feydeau. - Det är ni inte.
- Vem skulle jag då vara? - Jag vet inte.
Men Georges Feydeau är i fröken Dalcys rum nu.
- Här kommer han! - Edmond? Vad gör du här?
Var ligger tågstationen? Äsch, jag hittar!
- Edmond? - Volny?
- Har du sett Edmond? - Han gick till tågstationen.
- Léo! - Jeanne! Varför är ni inte på teatern?
- Jag vilade. - Med vem?
Jag springer upp och byter om.
Får jag besvära om en autograf?
- Visst. Hur var namnet? - Hippolyte.
- Jag beklagar. - Tyst.
- Edmond! - Jag kan förklara.
- Hur många brev? - För många. Jag måste avsluta pjäsen.
- Vad har den med breven att göra? - Det är Jeanne.
- Hon är din älskarinna? - Min musa. På ett platoniskt plan.
Men om du får henne i säng -
- upphör brevskrivandet och jag kan inte skriva.
Du är helt galen.
Ja, jag är ju författare! Inga brev, ingen pjäs. Ingen pjäs, inget jobb.
- Om jag älskar henne, då? - Vänta till premiären.
- Hon älskar brevskrivaren. - Hon får aldrig veta att det är jag.
Men när hon ser Cyrano och inser att jag inte kan skriva, då?
- Det finns andra kvinnor. - Det finns andra pjäser.
- En akt till? - Eller två.
- Vi har premiär om två veckor. - Jag vet.
Akt IV:
de Guiche skickar Christian och Cyrano -
- till belägringen i Arras där de ska dö.
Hungern plågar dem.
Men Cyrano går varje dag över fiende- linjen för att posta brev till Roxane.
- Varje dag? - Två gånger.
Sen, då?
- Vad gör Roxane? - Vet inte.
Min loge är becksvart. Kläderna sitter illa.
- När kommer scenografin? - Jag vet inte!
- Edmond har skrivit nya scener. - Igen? Lås in honom.
Vi kanske ska döda Roxane.
Varför fick jag inte veta att jag hade en ny påkläderska?
- Léo? - Jeanne!
- Jag är här för dina brev. För dig! - Vänta på kaféet. Jag kommer snart.
Jag stannar här. Jag är Maria Legaults nya påkläderska.
Vi börjar! Alla intar sina platser!
Repetitionen börjar. Jag är bakom scenen.
"Onkel Riche-lieu fann mycket nöje i vad han fick höra..."
"...i går fick höra. Jag tänkte till er kardinalen föra."
"Ni har skrivit även tragedier på vers, förmodar jag. Fina."
"Där kan du framföra din 'Agrippina'."
- "Ta dem till honom." - Förlåt, men... "Ta dem till honom."
- "Ta dem till honom." - Nej. "Ta dem till honom."
Nej. "Ta dem till honom." "Ta... dem... till... honom."
"Ta dem till honom."
Edmond, dialogen fungerar inte. - Nu tar vi balkongscenen.
Balkongen! Vi gör balkongscenen.
Jag trodde att det var en genomgång, men det var sjuttioelfte repetitionen.
Vilken yrkesskicklighet!
- Var är Volny? - Jag är här.
- Varifrån tar vi? - "Om mina ord tvekar..."
"Om mina ord tvekar är det för att det är natt."
"I denna skugga, trevande söker de ert öra."
"Mina det inte alls störa."
"De hittar genast sin jord. För till mitt hjärta flyger ert varje ord."
"Mitt hjärta är stort och ert öra så nätt."
"Från er faller era ord. De faller så lätt."
"Medan minas väg upp tar längre tid."
Tack, alla! Ta med era pinaler och lär er scenerna till i morgon.
Vi lyckas aldrig till premiären.
Jag har sett det förr i "Kyss mig, älskling" i Calais.
Jeanne! Jag kan förklara.
Det behövs inte. De skrevs av Rostand. Du tog breven från pjäsen.
Är ni författaren? - Er vän är en tölp, en plagiatör!
Jag är en plagiatör.
Jeanne! Ska jag klä på mig helt själv? - Léo, tafsa inte på min påkläderska.
Edmond, skriv klart pjäsen i stället för att stirra.
Hon kallade er Edmond.
- Är ni Edmond Rostand? - Absolut inte.
Edmond, vad tyckte ni om genomgången?
Edmond, kläderna passar inte.
Edmond, alla skådespelare spelar inte så bra.
Förlåt, jag behöver vara lite i fred.
Framför allt den tjocke som den onde. Vem är han?
Det är min son.
Léo? Är du här?
Så det var ni?
Ja. Edmond Rostand, författaren. Det finns inga blonda lockar här inte.
Breven var era ord, era känslor.
- Jag vet inte vad ni menar. - Breven! Léo berättade.
- Jag kan förklara. - Det kunde inte Léo.
Ja, jag skrev till er. Men jag älskar er inte och ni älskar Léo.
Nej. Inte längre.
Nu älskar jag brevens författare. Ni må vara vanställd, fast det är ni ju inte.
- Jag är gift. - Och?
- Jag har två barn. - Och?
- Jag älskar min fru. - Varför skrev ni till mig, då?
För att ni... inspirerade mig.
För att jag begär er.
Jag skulle kunna göra allt för er skönhet och er spiritualitet.
Men förutom det -
- har ni en egenskap som jag bara sett hos min fru för länge sen.
Vilken då?
Ni beundrar mig.
I er ser jag en kvinnas ögon lysa för de verser jag skrivit.
Ja, mina ögon lyser. Kyss mig!
Nej. Ni förstår inte. Det är endast begäret som räknas.
Det som driver män att erövra länder, skriva romaner eller symfonier.
Men när begäret försvunnit blir det inga storverk.
Mitt begär, då?
Det som vill slita bort er från era barn och er fru som inte beundrar er längre.
Tänk om mitt begär stillar det begäret?
- Roxane... - Jeanne.
Roxane återvänder till dem. Hon hoppar in i en droska, yr av hans brev.
- Hon går över fiendelinjen till sin man. - Christian?
Hon hämtar matvaror till alla. När de är ensamma säger hon...
- "Det är för breven." - Ja.
Christian ser att hon inte älskar honom. Han säger åt Cyrano: "Hon älskar dig."
Cyrano törs inte tro det. Men han säger till Roxane att inget står mellan dem.
Inget förutom...
Christian, som dödas av en musköt.
Cyrano tystnar. Han drar sig undan, för alltid.
För alltid.
Där är ni ju, Rostand!
- Stör vi? - Inte alls.
Vi repeterar en scen.
Marcel upptäckte en dålig skådespelare.
- Han som spelar de Guiche. - Jean.
- Han är naiv. - Möjligen långsam, men inte dum.
Han är naiv. Novis.
En nybörjare, helt enkelt.
Vi äger ett glädjehus, Aux Belles Poules.
- Vad? - En bordell.
En initiationsrit kanske ger pojken självförtroende på scen. Vad säger ni?
Det blir en produktionskostnad.
- Edmond? - Ledsen att jag är sen, Rose.
Det var den värsta genomgången jag sett.
Vi har ingen dekor, varken kläderna eller pjäsen är klara...
Skådespelarna är usla och våra finansiärer är sutenörer.
Den värsta dag man kan tänka sig.
Jag kan förklara allt.
Förklara för mig, Edmond, varför jag inte ska ta barnen och åka till min mor.
Breven var till Léo. Hon svarade mig.
- Hon blev förälskad - i dig. - I honom!
Tror du? Varför är då breven här och inte hos Léo? Har han läst dem?
Var breven lika vackra som dem du skrev till mig i början? Eller vackrare?
- Min kära Rose... - Jag är varken attraktiv eller ung mer.
- Måste du få inspiration på annat håll? - Ja.
- "Ja"? - Inspiration, ja. Inte kärlek.
Du har stöttat mig i tio år.
Trots varje fiasko läser, korrigerar och uppmuntrar du mig.
Men numera tvivlar du, med rätta, på min talang.
Den där "flickan", som du säger, Jeanne... Hon tror på mig.
Mina ord får henne att drömma. Jag behöver henne för att avsluta pjäsen.
- Din pjäs! - Ja, min kära... Jag känner något i den.
Som om jag lagt in allt där som jag inte har: mod, humor, hjältedåd.
- Kärlek? - Det har jag. Ömsesidig, ärlig kärlek.
I pjäsen talar jag om otillfredsställd, ouppnåelig, evig kärlek.
Lita på mig, min kära. Till premiären.
Ingen kärlek är evig, Edmond.
Jag vill inte att du sover här i natt.
- "Var han inte en storslagen man?" - "Jo, Roxane."
- "En fantastisk poet." - "Ja, Roxane."
"En storslagen själ."
"Vars hjärta den oinvigde ej förstod, en magnifik själ. Han är död!"
"Låt mig då dö som en man. Ovetande om hon gråter för en ann'."
"Där hördes signalen!"
- "På mitt brev blod och tårar!" - "Ge upp!"
- "Faran tilltar." - "För bort henne. Jag laddar..."
"Hans blod. Hans tårar."
"Hon svimmar."
- "Håll ställningarna!" - "Ni har visat mod. Rädda henne."
"Ja! Men vi segrar inte utan er..."
- "Tiden!" - Förlåt. "Tiden!"
- "Farväl, Roxane." - Aj!
- Var försiktig! - Förlåt.
- Det är för mycket rök, Lucien. - Ja, Coquelin.
Och för bullrigt. Jag tappar rösten.
Det är krig! Det låter. - Edmond, Christian är död, Roxane förtvivlar...
- Vi går ut i krig. Var är komedin? - Det fattas en akt.
Blir det ett lyckligt slut sen?
- Jag vet inte än. - Det ska vara en komedi.
Jeanne! Min ärm har lossnat igen. Det här är ju rena cirkuskläderna.
- Den där skådespelaren är usel. - Jag vet. Han är sämst i världen.
- Vad ska jag göra? - Vem talar ni om?
Det här är en mycket dålig idé. En mycket dålig idé...
Nå, Jean. Tycker du om vårt hus?
Säg mig, chefen... När får jag en roll på er teater, som Maria?
Snart, Suzon. Ta hand om herrn så länge.
Go'kväll, min buse. Följer du med upp?
"Som Maria"? Arbetade hon här?
God kväll.
- Är ni sjuk? - Tuberkulos. Och ni?
Nerverna.
- Unnar ni er inget? - Nej. Gift!
Jag också. Gifta är troligen alla andra kunder här med.
- Ni är inte fransman. - Ryss. Jag är här med en vän.
Konstantin unnar sig däremot. I riklig mängd.
- Vet er fru att ni är här? - Då skulle hon döda mig.
Är hon svartsjuk? Hur gör ni för att hon inte ska vara det?
Jag säger att jag är döende. Då förlåter hon mig.
- Då ljuger ni ju för henne. - Nej! Alla dör ju.
- Förvisso. Alla dör. - Ja, en dag.
Alla dör en dag.
Alla dör en dag... Ja! Tack, herrn. Edmond Rostand.
- Tjechov! - Prosit.
Nej, jag heter Tjechov. Anton Tjechov.
- Jag förmådde inte... - Det var en absurd idé.
Säg, Jean... Varför trivs ni inte med de Guiche?
Jag tycker inte om honom. Han är en elak person.
- Hur går det med pjäsen? - Den är klar, tror jag.
- Helt och hållet? - Jag tror det. Men håller den?
Maria klagar på för många repliker, Coquelin att han inte fick sin duell.
Han ville ha en duell. Kan ni se den?
I "Den gyllene tulpanen" fäktade han bra.
Han kan inte recitera dikter med svärd i hand.
"Först jag kasta den befjädrade hatten, därefter min kappa. Ta fatt'en!"
"Därefter min värja ur sitt gehäng, och som Scaramouche är jag kvicker."
"Jag varnar er, Myrmidon min vän, ni får er en släng... och sen?"
- "Jag sticker." Är ni nöjd nu? - Överlycklig.
Sista akten. Scen: 15 år senare, i ett kloster.
Efter Christians död går Roxane i kloster. Cyrano besöker henne.
- Har han skrivit en akt på en natt? - Det gjordes i Chatou 1875...
- Ni ska spela de Guiche. - Jag vet inte om jag hinner lära mig...
- Ni vill inte? I så fall... - Jag vill! Jag vill göra de Guiche.
Det är Jeans roll.
Jean spelar Ragueneau, en poetisk konditor.
Andra akten utspelar sig hos honom. Jag har skrivit om alla akter.
- Alla akter? - Min son spelar inte konditor.
- Är han snäll? - Väldigt. För snäll. Han är gift.
Vi behöver en skådespelerska till och några nunnor. - Hitta några flickor.
- Vilka flickor? - Du vet, Marcel.
- Och ett träd. - Här?
Ja, här. Akt V:
Cyrano lever i stor nöd. Men han missar aldrig sina möten med Roxane.
Men den här dagen kommer han sent.
För första gången ber hon honom att läsa Christians brev.
Brevet som hon har sparat i 15 år.
Natten faller -
- men trots dunklet läser han högt ur brevet.
Roxane förstår att det är han som har skrivit det. Han förnekar det inte.
Han tvingas erkänna sin kärlek till henne.
Hon frågar honom: "Varför bröt du den här tystnaden i dag?
Varför?
Cyrano tar av hatten.
Han blottar sitt huvud som är inlindat i blodiga bandage.
På morgonen faller en stock på hans huvud.
När han reser sig för att gå till Roxane skriver han under sin dödsdom.
Men med ett leende och klar röst tar han mod till sig...
Constant Coquelin!
Nej, herrn...
- Constant Coquelin! - Det är jag.
Som straff för att olovligen ha lämnat Nationalscenen -
- är Constant Coquelin förbjuden att spela på någon av Paris scener.
- Skojar ni? - Ni ombeds ställa in alla repetitioner.
Jag har mandat att närvara till premiären.
- Clarétie vann. - Vi kämpar emot.
Myndighetsbeslut måste man respektera.
Om Coquelin inte spelar lämnar jag det här sjunkande skeppet.
Ni har inte ens läst akten.
- Snälla, jag ber er. - "Nej tack, min herre", som ni skriver.
Nu finns det bara en sak att göra.
- Dricka. - Dricka mycket.
Mina vänner, här känns framgången i luften.
Vi teatermänniskor säger ju: "Dåliga genrep, lyckade premiärer".
Dra åt helvete, Georges.
Jag kommer att sitta i salongen. Spark!
Vi måste gå. Det blir bara en föreställning.
- När har ni premiär? - Om en vecka, men jag får inte spela.
- Kläderna är inte färdiga. - Roxane har lämnat skutan.
Det är en flopp. En gigantisk flopp.
Pjäsen är storslagen, herr Rostand. - Er roll är fantastisk, herr Coquelin.
- Jag grät. - Nåväl...
Tror ni att jag inte har behövt kämpa för att behålla det här kaféet?
Tror ni att min hudfärg förenklat livet för mig?
Alla blickar jag får, från gäster såväl som personal, förolämpar.
Men det finns en plats där vi står sida vid sida i skuggorna:
På teatern!
Jag har sett en kompromisslös man som utmanar fördomar -
- redo att dö för sina ideal.
Ni håller i en guldklimp, mina herrar. En ovärderlig juvel.
Ska den glömmas bort eller bli Frankrikes största teaterframgång?
Lyssna på Cyrano och sikta högt. Lägg ner era hjärtan i pjäsen.
Jag tror inte att ni någonsin ska hitta en vackrare.
Nationalscenens påbud, då?
När Molière levde fick skådespelarna begravas utanför kyrkogården.
Ni lever i bourgeoisins utkanter. Ni är konstnärer, ni är rebeller!
Ja!
Bara döden kan hindra en skådespelare!
Beaumarchais sa: "Bara små människor..."
- "...fruktar små ord." - Så vad tänker ni göra?
- Till Porte Saint-Martin. - Till Porte Saint-Martin!
Vad gör ni?! Jag kallar på mina överordnade.
- För bort honom. - Jag förbjuder er!
- Lås in honom i Aux Belles Poules. - Gärna.
- Upp på scen! - Tänk på falluckan. Rökning förbjuden.
Och glöm inte att Roxane är borta.
Vad är idioterna som hållit tyst? Ska vi slåss och utmana makten?
Jag har många fel, men feg är jag inte.
Trevligt att se er igen, Maria.
- Har inte Volny kommit än? - Jag är här.
En vän hjälpte till med kostymen.
God dag, allihop! Ni tycks behöva hjälp.
Jag tackar aldrig nej till att hjälpa en skådespelare utan kläder. Oj...!
- Det är mina kläder. - Verkligen 1895.
Jag saknade dig på Palais-Royal. Här finns det jobb.
För oss också. -Börja arbeta, mitt herrskap! Premiär om en vecka.
Är ni redo?
- Madame Bernhardt? - Säg Sarah.
Vad tyckte ni om den amerikanska publiken?
Den är som landet. Ett stort, högljutt och entusiastiskt barn.
Jag är glad att återse publiken i Paris: en reserverad vuxen.
- Berätta om pjäsen. - "De dåliga herdarna".
En tragedi om proletariatet...
Nej, Edmond Rostands nya. Med Coquelin.
Den har premiär i kväll. En komedi på vers. Fem akter.
- Vad heter den? - "Cyrano de Bergerac".
En pjäs i fem akter av Edmond Rostand
Ridån går upp om en timme!
"Ni, som går med sån lätthet..."
"Ni, en sorglös blomma..."
- Vad mumlar du? - Musset. Jag studerar.
Bättre sent än aldrig.
- Mat till Ragueneaus taverna? - Jag går till marknaden.
- Jag ger er kyckling, grönsaker, korv. - Honoré, tusen tack!
Det är inte fullsatt. Det måste premiären vara.
Ska vi tvinga publiken att komma?
Huset bjuder!
Gratis dricka till alla som ser "Cyrano" på Porte Saint-Martin.
Då så... Gratis mat till alla som ser bara första akten.
Ta hit kocken.
Alla flickor stannar till slutet av pjäsen.
- Ja, herr Marcel! - Somna inte.
- Klä på er. Det är kallt ute. - Ja.
- Kan vi inte få stanna lite till? - Ett gratiserbjudande till kunderna.
Vänta på mig, flickor!
Det kom lite folk ändå.
Och fint sådant.
Ska du inte prata med honom?
Coquelin spelar bara här.
Det är lite publik i alla fall. - Coquelin?
Coq?
Du är...
Jag ser löjlig ut, eller hur? Det blir ett fiasko.
- Nej, dumbom. Du är perfekt. - Verkligen?
Det blir en succé. Gossen har skrivit en underbar pjäs.
- Du sa ju att... - Jag säger så, annars lyssnar ingen.
- Tycker du som jag? - Den spelas om hundra år.
Skådespelare vill tolka Cyrano och unga skådespelerskor Roxane.
Alla kommer att minnas Edmonds namn.
- Alla glömmer våra. - Det är sant.
- Men i kväll är det vår kväll. - Ja. Men i morgon?
Varför tänka på morgondagen? Skådespelaren struntar i den.
Men vi struntar inte i publiken, skådespelet, stunden.
Vi är ögonblickets konstnärer. Nu visar vi dem!
Tack, Maria!
Upp på scen, herr Cyrano!
Ett fiasko. Ett totalfiasko.
Tio minuter! Tio minuter kvar.
- Allt under kontroll? - Ja då.
"Han är den utsöktaste av valerser... varesler!"
- Herr Jean... - Suzon?
Jag är väl er fru? Och ni min make?
Ja, i pjäsen, men...
Ni är nervös, Jean. En kvinna ska väl kunna lugna sin man?
- Men jag... - Jo. Erkänn att ni är nervös.
- Kanske det. - Jag ska hjälpa er.
Vad gör ni, Suzon? Herregud. Herregud!
Fy farao!
Fem minuter, fem minuter!
Stunden närmar sig, vänner!
Förlåt att jag drog in er i detta.
Det kommer att gå bra. I värsta fall hamnar vi i fängelse.
Han som spelar vicomten är inte här.
- Han som är med i duellen? - Alla upp på scen.
- Var är Jean? Är han klar? - Jag är här.
Spark, pappa!
- Spark, Jean. - Spark, alla!
- Vi måste lösa det med vicomten. - Gör det.
- Spark, herr Rostand. - Lucien, ni repeterade väl duellen?
Följ med mig. - Kostymen!
Spark åt alla.
"Är verkligen inte herr Cyrano här?"
- "Hur så?" - "Montfleury spelar."
"Vad bryr sig Cyrano om det?"
"Vet ni inte det? Montfleury känner sig hånad."
"Han får inte stå på scen på en månad. Montfleury spelar."
"Vem är denne Cyrano?"
"Den ädlaste av varelser. Poet. Skicklig duellant."
"Fysiker, kan spela ett preludium... Han ser ut som ett sammelsurium."
"Man kan inte gå förbi utan att väsa: Vilken näsa!"
"Sen säger man: Han tar av den."
"Men i så fall blir herr Bergerac än mer naken."
- De skrattar inte. - Det gör de när de ser näsan.
"Vänd på klacken!"
"Eller så ser ni ner i backen."
- "Vad är konstigt?" - "Ni tar miste."
- "Är den slapp som elefantens snabel?" - "Jag har aldrig..."
"Eller som en ugglas näbb passabel? Eller en vårta som blivit en kabel?"
Skrattar de?
- "Kanske herrn anser den stor?" - "Den är liten, den går knappt att se."
"Men ni glor? Den anklagelsen, fy och ve! Är min näsa liten? Den är enorm!"
- Näsmonologen. Jag törs inte titta. - Nu blir det ju intressant.
Jag går ut.
"Kraftfullt: Om jag sådan näsa hade jag skulle skära av saken."
"Beskrivande: Den är ett berg. En topp! En udde!"
"En udde? Det är en halvö!"
"Behaglig: Älskar ni då dessa fåglar små" -
- "så mycket att ni ger dem en pinne att sitta på?"
"Allvetande: Endast djuret Aristofanes benämnde som flodhästelefantkamel" -
- "skulle ha så mycket kött på denna del."
Första applåderna.
Det är knappast nån applåd. Händerna bara nuddar vid varandra.
Han har fångat dem.
- "Militärisk:" - "Sikta på kavalleriet!"
Är verkligen entrén bäst plats att njuta av pjäsen?
"Just det kanske ni hade sagt om ni lite bildad var."
"Men, o, sorgliga figur ni har inget kvar" -
- "mer än de tre bokstäver som bildar ordet 'dum'."
Händerna rör ganska hårt vid varandra.
Edmond, min röst! Jag tappar rösten.
- Tala mindre. - Hur då?
Håll tyst till exempel.
"Jag parerar träffen ni hoppades sätta in."
"Jag öppnar för att täppa till truten. Se där, nu blev er plan bruten!"
"Prins, be Gud om förlåtelse. Jag mot er förpostfäktar..."
"Envoi: Jag stöter, jag fintar..."
"...och där...!"
"Nu är alla strider släckta."
Jag har aldrig sett något liknande.
- Vill du ha din gratismat, Joseph? - Ni måste komma till teatern.
Ni måste se det här!
Tre minuter! Tre minuter till andra akten.
- En riktigt vacker död, Lucien. - Tack. Rollfigurens psykologi...
- Edmond! - Vad är det nu, Maria?
Varför fick jag inga repliker? Coquelin fick alla skratt. Jag stod på balkongen.
- Ni sa ju... - För att kvinnor inte kan memorera?
- Förra veckan ville ni ju inte vara med. - Jag kom tillbaka. Det var tur för er.
Jag undrar vad ni hade gjort utan...
Roxane dog i akt I!
- Hon andas. - Hämta salt.
- Vi låter ridån gå ner. - Coquelin, ni måste upp på scen!
Ska vi ta upp henne eller inte?
- Kan ni rollen? - Utantill.
Finns fler kläder?
På scen om tio minuter.
Angenämt, Roxane! Christian de Neuvillette.
- Kan ni hela texten? - Ja. Utom femte akten.
Ridån går upp.
"'Nu är alla strider släckta.' Vad det var vackert!"
- "Vad är klockan, Ragueneau?" - "6.05. Tänk att skriva en ballad!"
"Vad har ni på handen?"
"Inget. Ett skärsår."
"Var ni i fara?"
"Ingen fara alls."
"Jag tror att ni ljuger."
"Allt är kvar. Näsa och hals. Annars hade lögnen varit enorm."
"Jag väntar på någon nu."
"Lämna oss ensamma."
- "Tycker ni om petit-chouer?" - O, ja!
Det är galenskap! Jag har aldrig spelat.
- Säg att det kommer gå bra. - Det går bra. -Edmond!
- Kyss mig. - Vem?
- Nu går vi! - Jag dör.
Inte i den här pjäsen.
"Må denna stund av alla bevaras."
"Så tacksam jag är att jag andas. Ni kom för att svara..."
"För att svara..."
"Men..."
"Men... Först vill jag tacka er."
"För mot denna högfärdiga sprätt ni en riktig duell har gett."
"Det var han som en herre kär i mig..."
"de Guiche?"
- "...ville att jag tog som make." - "Med postisch."
"Då stred jag, kära dam, då för min näsa föga" -
- "däremot för ert vackra öga."
- Det fungerar! - Verkligen. Titta vem som kommer.
- Inte så högt. De spelar. - Det är inte Maria! Var är Maria?
På scen, med smink och peruk. Hör ni henne inte?
"Ibland blöder handen från ett fall..."
- Jag... - Vem är det annars?
- Om det inte är Maria... - Backar ni ur? För sent.
- Ange! Du missar balkongscenen. - Hittar ni logen?
De applåderar högt härintill, på Porte Saint-Martin.
Det är "Cyrano". Slutet av tredje akten. Min älsklingspoet!
- Jag hinner se femte akten. - De andra skådespelarna är inte klara.
- Nu börjar vi. - Ert hår är inte klart!
Bravo, Jean! Mycket bra.
- Hur var balkongscenen? - Helt underbar.
Den var perfekt. - Ni går in igen om 15 minuter.
Lucien! Repetera akt V med henne. Släpp henne inte.
Två akter till, Léo.
"Jag vill bli älskad för mig själv eller inte alls. Jag ser vad de gör då."
- "Hon får välja någon av oss två!" - "Det blir du."
"Det hoppas jag. -Roxane! Cyrano har något viktigt att säga."
"Han går. Han lägger vikt vid ingenting."
- "Han tvivlade nog på mina ord." - "Men ni sa väl sanningen?"
- "Jag älskar honom även..." - "Rädd för ordet?"
- "Jag plågas inte. Även ful?" - "Även ful. Jag hör skott."
- "Ryslig? Vanställd?" - "Ja."
Du får inte! Du har just dött.
Le Bret!
"Gud, det kanske är sant att lyckan kommit."
- "Roxane, lyssna." - "Cyrano!"
- "Vad står på?" - "Det är slut."
"Det är slut. Jag kan aldrig säga det nu."
"Min Coquelin!"
"Vad står på? Dessa män..."
"Bry er inte om dem."
- "Det är slut." - "Christian!"
- "Träffad av fiendens första skott." - "De anfaller! Skynda till musköterna!"
- "Formera linje!" - "Sikta och skjut!"
"Jag berättade allt. Det är dig hon älskar."
- "Ett brev på honom! Till mig." - "Mitt brev..."
Tack! Jag älskar er! Adjö!
- Vi ses i morgon, Juliette. - De klappar.
- Ni har inte klätt om. - Låt mig vara!
Ursäkta mig. Förlåt.
Är den här platsen ledig?
- Var är vi? - Sista akten.
Det blir så bra.
Ja. Det är jag, Sarah Bernhardt.
- Ni har er fot på min. - Förlåt.
"Ni är sen för första gången på 14 år."
"Jag blev uppehållen. Jag mina händer tvår."
- "Av?" - "Ett förargligt besök."
- "Ovälkommen?" - "Kusin, det var hon..."
- "Sände ni iväg henne?" - "Ja. Jag sa: 'Det är lördag.'"
"'Jag måste till ett möte hinna. Kom tillbaka om en timma.'"
"Denna personen vänta få. Jag låter er ej på länge gå."
"Jag måste kanske gå tidigare."
"Har han svimmat?"
- "Cyrano!" - "Vad? De var inget. Låt mig vara."
- "Det är skadan från Arras..." - "Stackars vän."
"Det är inget. Det går över. Nu är det borta."
"Alla har vi våra sår, jag har mina. De är gamla, men kan mig ändå pina."
"Hans brev? Ni till mig ju sa att ni skulle läsa dem för mig en dag."
- "Vill ni höra?" - "Ja, det vill jag i dag."
- "Varsågod." - "Får jag öppna?"
"Öppna. Läs."
- "Roxane, adjö. Jag dör snart." - "Högre."
"Det blir i kväll, jag tror, min kära. Min själ, någon som står mig nära."
- "Så vackert ni läser hans brev." - "Jag vill skrika och gör det. Adjö!"
- "Ni läser det..." - "Min kära, min skatt..."
- "...med en röst..." - "Min älskling!"
- "Den har förr mig givit tröst." - "Mitt hjärta överger er ej en sekund."
"Jag är och förblir till nästa värld den som älskar er gränslöst..."
"Hur kan ni läsa i mörkret?"
"I 14 år har han spelat en gammal bekant som varit så rolig, så briljant."
- "Var det ni?" - "Nej, Roxane, nej!"
- "Ni älskade mig." - "Nej, min kära. Jag älskade er inte."
"Varför lät ni då denna sublima tystnad brytas i dag?"
"Varför?"
"Så oklokt! Jag visste att han var här."
"Han skrev dödsdomen när han reste sig."
"Lördag den 26:e, en timme före maten" -
- "mördas de Bergerac, den gamla soldaten."
"Stötta mig inte."
"Ingen. Bara trädet."
"Filosof. Fysiker. Poet. Skicklig duellant."
"Musiker. Himmelsk resenär. Mästare i att ge svar på tal."
"Älskare också. Men inte för sitt eget bästa."
"Här vilar Hercule Savinien de Cyrano de Bergerac" -
- "som gjorde allt, men inget var."
"Men det finns något jag bär."
"Som utan veck och fläck, i ur och skur" -
- "som jag bär trots er, och det är..."
"Det är...?"
"Min bravur!"
En succé!
Vad var det jag sa?
Tack, Coquelin.
- Ta upp Maria. - Ja, Coquelin.
Edmond! Min älsklingspoet!
Edmond, det var... Det var...!
- Det var...? - Allt det, ja. Och mer därtill.
- Coquelin! - Jules, hör på mig...
Man måste följa lagen. Jag är här med polischefen.
Ni får inte spela på andra teatrar - om det inte är "Cyrano".
- Då spelar jag tills jag dör. - De applåderar in er igen!
- Rostand, kom till mig med nästa. - Tack.
Men nej tack.
Hitåt, madame.
- Har pjäsen börjat? - Den är slut, frun.
- Bravo, Maria! Vilket skådespeleri! - Tack.
- En succé! - Fantastiskt, Maria! Ni var så vacker.
De applåderar in er!
Jag tar av mig hatten. Ni är modig.
Ni vet ett och annat om mod.
"Jeanne! Varje steg ni tar är behagligt..."
- Förtjänar jag inte en kyss, min man? - Jo då.
- Maria! - Maria!
De applåderar in er! Tillbaka in på scenen!
- De ropar in er. - Nej, er.
Jag är bara en vindpust.
Jag lämnar er. Jag ska göra kläder hos Méliès.
- Jag kanske får en roll där. - Stanna!
Oroa er inte. Legault blir utmärkt som Roxane.
Jag ska se alla era pjäser, i dunklet.
Ni ska stå på scen, som alla mina hjältinnor.
- De klappar in för 14:e gången! - Se så! Nu vill de se er.
Tack för allt. För er vänlighet och för ert tålamod.
- För att jag en stund änglarna förstod. - Jeanne, jag...
- Ett tack till? - Tack.
Tack för att du skrev "Cyrano".
Edmond!
Älskling, hon tackade mig bara och tog farväl.
- Jag förstår henne. Jag grät... - Förlåt mig.
...av lycka. Så ljuvt att älska en man och hans älskarinna.
Berömmelsen! Smaka på hennes kyss nu.
- Jag föredrar din, min Rose. - Hon vill ha dig.
Hur ska jag kunna vara svartsjuk? Jag var frun till mästerverkets författare.
- I natt ska han sova vid min sida. - I natt, och alla andra nätter.
15:e gången!
Ta emot hyllningarna nu, min poet.
Det är den 27 december 1897.
Efter att ha klappats in 40 gånger fick ridån hänga uppe.
Skådespelarna bars genom Paris gator.
Tre dagar senare fick Edmond Rostand motta Hederslegionen.
Kommande hundra år ska "Cyrano" spelas över 20 000 gånger -
- och därmed bli den franska dramatikens största succé.
Men just nu är det den 27 december 1897 i Paris -
- och skådespelarna tackar publiken.
Först jag kasta den befjädrade hatten.
Därefter långsamt kappan. Ta fatt'en!
Därefter värjan ur sitt gehäng.
Elegant som Céladon, som Scaramouche är jag kvicker.
Jag varnar er, kära Mirmydon, till slut jag er sticker!
Ni... Ni har en näsa... En väldigt stor näsa.
Är det allt? Nej. Det var lite kort, unge man.
Så här, till exempel: Kraftfullt:
"Om jag en sådan näsa hade jag skulle skära av saken!"
Behaglig: "Älskar ni dessa fåglar små" -
- "så mycket att ni ger dem en pinne att sitta på?"
"Vad är detta? En ed som slutits i nära samförstånd."
"Ett löfte närmare bestämt, en bekännelse som bekräftats."
"Ni har aldrig talat till mig så här."
"Det finns unika stunder som vissa av oss gå förbi" -
- "när skönheten ser på själen med öm blick uti" -
- "och vackra ord blir nedstämda."
"Allvetande: Endast djuret, min herre" -
- "Aristofanes benämnde som flodhästelefantkamel" -
- "skulle ha så mycket kött på denna del."
"Pompös: Ingen vind kan som i er, o, majestätiska näsa" -
- "som en ilsken mistral väsa."
"Den är ett berg! En topp! En udde! En halvö!"
"Naiv: När får man besöka minnesmärket?"
"Militärisk: Sikta mot kavalleriet!"
"Användbar: Lägger ni den i ett lotteri är den första pris."
"Slutligen en parodi på Pyrame i tårar:"
Näsan som från sin ägares önskan viker -
- förstör harmonin, han rodnar och sviker!
Översättning: Cristel Nyqvist Oneliner